Háború a háborúban

- Hé asszony! Hát hun marad az esti elemózsia? Ó, hogy fene ette volna meg azt a híres gondoskodásod! - szólt Komáromy István, aki a hosszas várakozást megelégelve vetette oda eme szavakat a szája sarkából.
- Hallod-é, te haspók! Engem ne okítsál, mert különben a vacsorára várhatsz! Ezek a politikusok…! – mérgelődött az asszony.
- Mi a bajod politikusokkal? Ó, hogy az az isten verte ipszilon rothadjon le a nevem végiről! Szerinted miért lett a családunk nemes?
- Aj, én már fáradt vagyok az ilyen pörpatvarokhoz – szólt az asszony, aki mellesleg igencsak bőbeszédű volt, megmondhatja az egész falu, annak ellenére, hogy most nem kívánta folytatni az úgynevezett beszélgetést. 
Komáromy a hintaszékbe ülvén elgondolkodott. Azon, hogy mi jót vél felfedezni ebben a napban… Semmit. Csakúgy, mint máskor. Ezt követően azonban igen ritka jelenség szemtanúja lehetett Komáromyné. Komáromy István az igen terjedelmes könyvespolc felé baktatott - ami leginkább csak díszként szolgált – majd egy számára alig ismert könyvet, a Bibliát vette kezébe. Leült és elkezdte olvasni, mintha ebben találta volna meg a megoldást családi gondjaira. Csak úgy itta a könyv szavait, és látszott rajta, ez az a könyv, amely e pillanatban kitölti gondolatainak minden szegletét. Hirtelen megállt, ránézett a naptárra. A következő állt rajta: 1942. dec. 23. 
„Már három éve, hogy tart…, nálunk meg harminc éve” – gondolta magában a család feje. Meglepő módon nem zaklatta fel ez a gondolat, egyszerűen tovább olvasta az Isten által ihletett kijelentéseket. 
És íme, lőn: a hónap huszonharmadik napján Komáromy István közeledni véli a karácsony eljövetelét. 
- Hé, te asszony! - szólt a férj. - Maholnap karácsony, és te nem nagyon iparkodsz megadni a módját!

–	Hát hogy mersz ilyet állítani? Én, aki nap mint nap ezért gürcölök...?- válaszolt Komáromyné - meg aztán van egy meglepetésem is…

- Na, ki vele, ne kéresd magad!
- Hát jó. A fiunk, László immár papként szolgál Veszprémben, és hogy ezt megünnepeljük, elhívtam karácsonyra. 
- Hát ez nagyszerű! Még egy éhes szájjal több. De mit is mondtál, pap lett?! Te jó ég…! Éveken keresztül abban a hitben éltem, hogy megmaradt a politikusi pályán, ő meg elmegy prédikálni. Na csak kerüljön a kezem közé …! 
 -  Addig élsz István! Ha hozzá is mersz nyúlni… - és ebben a pillanatban kopogás hallatszott az ajtó felől. Komáromyné, kinyitván az ajtót, két, igen szánalomra méltó katonát látott, akik rongyos és ugyancsak koszos ruhában voltak. Szemlátomást egyenesen a frontról jöttek. Alkalmatlanná válván a harcra, utolsó hadi küldetésként egy levelet hoztak földijüknek, Komáromynak. 

A fiatalabbik olyan szomorúan nyújtotta oda a levelet, mintha csak neki küldték volna. István is rosszat sejtve vette át. 
- Ki küldte a levelet? – kérdezte gyanakodva.
 - Olvassa csak, majd meglátja! Különben is, engem köteleztek a titoktartásra. 
A házigazda borzongva nyitotta ki a levelet, az eddigi paprikás hangulatból egyszerre csak rémületet keltő néma csönd lett. Érezte: valami nagy fordulat jön most az életében. 
A levélben a következő állt: 

Tisztelt Képviselő Úr!....

Több éves katonai megfigyelésünk során arra a következtetésre jutottunk, hogy ön illegálisan hozzájárul a kommunista mozgalmak működéséhez. Röplapok létrejöttében nyújt segítséget, valamint támogatja a zsidó kisebbséget. Ha kész lemondani erről a politikai állásáról, akkor nem részesítjük semmilyen büntetésben. Azonban ha nem teszi meg ezen lépést, azonnali hatállyal katonai szolgálatra kötelezzük. Amennyiben megkísérli a menekülést, koncentrációs táborba sorozzuk be.
 Kérjük, értesítsen, amint meghozta döntését!  

Tudta, eljön ez a nap mikor el kell hagynia szülőházát, pedig barátai hányszor figyelmeztették, hogy mondjon le elvei gyakorlásáról, de ő ebben látta a haza megmentésének esélyét. 

A levél utolsó szavának elolvasása után mégis a szívéhez kapott, mintha valami titkos nehezék zuhant volna rá, valami idegen fájdalom lett volna úrrá rajta. Ez a valami nem volt más, mint a meghiúsult remény. A remény, amely mindeddig táplálta benne a gondolatot, hogy nem eshet baja annak, aki a hazája jobb jövőéért kényszerül a törvény háta mögé. 
Remény. Egy szó, és mégis milyen elérhetetlen és sokatmondó. Ezen elmélkedett. A lelki utazás után összeszedte magát, és nagy levegőt vett. 
- Mi van benne? - kérdezte mit sem sejtve az asszony.
- El kell mennem katonának – válaszolt ridegen a férj. Az asszony izgatottan tépte ki a kezéből a levelet. Értetlenül nézett párjára.
- De a levélben az áll, hogy ha lemondasz, nem kell menned…!
- De nem teszem. Ha megtenném, akkor saját magamnak hazudnék. Az ilyen ember nem méltó az életre - érvelt meggyőződéssel a férj. - Csak az nem fér a fejembe, hogy ki volt az az álnok, aki engem leleplezett. 
Az asszony látta, hogy a férj hajthatatlan. Ekkor István újra felkiáltott.
- Megvan…! Csak ő lehetett! Azért, mert a politikusi pályára kényszerítettem.
- Ugyan már, azért mégis a saját véred! Különben is, az én Lászlómnak kevés az ilyen kapcsolata.
- Az bőven elég. El is megyek, vissza se fordulok, itt hagylak. Indulhatunk!
- De a levél azt írja… - próbált még szokatlanul csendesen közbeszólni a felesége.
-  Nem érdekel a levél, dobjad ki! 
- Elkísérem az új megbízatási helyére – ajánlkozott fiatalabbik katona. - A vonat nem vár, ha ma akar menni! Egy pillanat… még kötelességemnek érzem elmondani, hogy egy beszélgetés fültanúja voltam, és … igazat kell adnom a kend gyanakodásának. László…
- Sejtettem –vágott közbe lelketlenül a férj. Az asszony kétkedve mondta:
 - Csak nem… De hát ez lehetetlen!
- Én csak azt mondtam, nénémasszony, amit a minap hallottam - hangzott a válasz. 
Komáromy István egy búcsúpillantással elhagyta házát, ahol eddigi élete nagy részét töltötte, majd faluját is. Könnyek nélkül, sírást visszafojtva követte a sorsát. Ő, aki a légynek sem ártott soha, most mégis gyilkossá lesz. Az örökös harc, amit otthon folytatott, az olyan más volt. Ott soha nem kellett emberi élet kioltása, sem fegyver. Ott a lelket tiporták földbe és a szavak váltak fegyverekké. Talán mégis komolyan kellett volna venni az összetűzéseket. De már késő, ez nem a volnák és talánok helye. A bizonytalanság vagy egy meggondolatlan döntés itt az ember vesztét okozhatja
Másnap a falut dermesztő hideg ébresztette, így Komáromynét is. Már korán felkelt, hogy boldog karácsony legyen a mai is. A férje nélkül is… Estére megjött a várva várt vendég, László. Az asszony meleg anyai szeretettel nézett rá, ugyanakkor szomorúan, sőt kissé megvetően. László észrevette ezt a zavart:
- Hát megtudtad? - kérdezte bűnbánóan a fiú.
- Hiszen látod: az apád elment… – adta meg a választ az asszony. 
Ebben a pillanatban belépett a másik vendég, a polgármester.
- Jó estét kívánok, kellemes karácsonyt, áldást, békességet úrnak és asszonynak… Hol van István?
A fiú és az anya fájdalmasan néztek egymásra, majd egy emberré válva ezt mondták: 
- Ott, ahol eddig is… a háborúban.